Subtitrarea: Avocatul31/streszau-Subtitrari-noi Team
www.subtitrari-noi.ro
În 1997 depozitul de arme biologice sovietic R-17
a fost jefuit de către cei care vând pe piața neagră."
Agenții biologici furați nu au fost niciodată recuperați.
Astăzi, mai mult de 12 asemenea depozite au rămas abandonate
pe teritoriul fostei Uniuni Sovietice, împreună cu inventarul
agenților biologici din ele.
SIBERIA
Dă-mi lanterna ta, repede.
Acum nu o să fii tentat să pleci fără mine.
Nu-ți fie frică. Suntem sub zonele contaminate.
Grăbește-te. Haide, grăbește-te.
Așteaptă aici.
Prietenii noștri ceceni ne vor plăti 500.000 euro pentru Cutia Pandorei.
Al-Qaeda îmi va plăti mie 1.000.000.
Infectații îmi spun "Diavolul".
Sunt în război cu rasa sub-umană
care se hrănește din cadavre.
Ei tremură când se gândesc la mine.
Am omorât din ei mai mulți decât pot număra.
Pentru infectați, sunt Diavolul.
Cine altcineva în afară de Dumnezeu a mai rămas să mă judece?
Așa că înainte să mă condamnați de vreo crimă împotriva umanității,
amintiți-vă că nu ați citi asta
dacă le-aș fi permis celor infectați,
rasa sub-umană, să moștenească lumea noastră.
O să încep această carte cu începutul, ca să puteți înțelege totul.
Nu contează cum s-a sfârșit lumea.
"Microbul Zilei Judecății" a fost eliberat și toți au început să moară.
Stai jos.
În regulă, începătorule, în sfârșit ai o șansă. O să joci.
O să joc? Glumești, nu-i așa?
Nu, nu. Nu avem oameni.
Martinez este eliminat, tu ești singurul care mi-a mai rămas.
O să joci. Ai o șansă.
Mulțumesc! Mulțumesc! Nu vei regreta asta! Da!
Nu te înfierbânta prea tare, mai avem numai trei jocuri și gata.
Ești un înlocuitor.
Așteaptă să mă vezi jucând.
Lionel.
Ai adus un telefon mobil pe banca de rezerve?
O secundă.
Nu, nu, nu.
Sunt în afara programului. Găsește pe altcineva!
Nu, joc în seara asta!
Ascultă, am așteptat asta întregul an!
Găsește pe altcineva.
Ce?
Bine. Ajung acolo în 20 de minute. Pa.
De ce am răspuns la telefonul ăsta tâmpit?!
Au spus că o să mă concedieze dacă nu mă întorc la serviciu.
Dacă aș fi știut că ăla era singurul joc de baseball
în care aș fi jucat, aș fi renunțat la slujbă.
Aș fi putut fi mai mult decât unul care lustruiește banca de rezerve.
Dar nu am știut ce se petrece, până a fost prea târziu.
Haide!
Nimeni nu a știut.
Trafic stupid!
Nu ar fi trebuit să răspund la telefonul ăla stupid, omule.
Cât de prost poți fi?
Dar nu... a trebuit să răspunzi la telefonul ăla stupid.
Ai fi putut să joci în seara asta,
asta ar fi putut fi seara ta, știi asta!
Sunt atât de prost. Al naibii spital.
Toți cei pe care îi cunoșteam s-au dus, și acum sunt singur.
Dar ajunge cu asta, vreți să știți cine sunt.
Numele meu este Lionel Verney și astăzi este Ziua Judecății.
Timpul meu este scurt așa că las această scurtă înregistrare
oricărei ființe umane care a mai rămas,
care ar mai putea trăi undeva în lume.
Vouă, vă las istoria ultimului om.
Camera de gardă este plină, nu îi putem primi pe acești oameni.
Voi sunteți stagiul unu. Toți cei din stagiul unu aici.
Îmi pare rău, d-le. Puteți pleca.
Vă rog așteptați aici.
Tu cine ești?
Bine, tu ești stagiul doi.
Lasă-mă să te văd, puștiule.
Bine, te rog du-l pe tânărul ăsta înăuntru.
Îmi pare rău, d-nă, va trebui să așteptați.
Îmi pare rău, va trebui să așteptați. Toți cei stagiul unu vor trebui să aștepte.
Cineva să o ajute, vă rog.
Lucram la spital,
dar nu eram doctor, stagiar sau altceva.
Eram un "C.N.A.". Asta înseamnă că făceam curat după pacienți,
dar aveam licență, pentru că umblam cu multe infecții și reziduuri umane.
Știu, prea multă informație.
Dar slujba aia îmi plătea facturile, până voi fi reușit să am o carieră în baseball.
Vă rog, doctore!
Trebuie să te vadă un stagiar.
Aștept de șase ore!
Ascultă, sunt îngrijitor! Eu doar fac curat, bine? Bine!
Este ca o grădină zoologică acolo.
Erau să-mi verse cafeaua de vreo 40 de ori!
La ce etaj?
Ce se petrece?
Văd că nici tu nu ai reușit să pleci, nu?
Nu, m-au chemat înapoi. Știi ceva?
Urma să joc astăzi.
Deci, ce se petrece?
Nu sunt sigură.
Erau poate 50 de persoane la spital
când am ajuns astăzi.
Acum sunt aproape 300.
Ce naiba este asta?
Mă depășește. Am fost chemată de vreo 12 ori.
Toate asistentele țipă după răspunsuri.
Dumnezeule, ai ochi foarte frumoși, știi asta?
Va trebui să te descurci mai bine decât atât, Romeo.
Este etajul tău.
Hei, ascultă... Rămâne valabil pentru diseară, nu?
Să ai o legătură cu o colegă este un lucru riscant pentru cariera ta.
Ce carieră? Ar trebui să joc baseball!
Hei! Credeam că joci baseball în seara asta.
Ce faci, glumești pe seama mea?
Dă-mi aia.
Hei, doctore, asta nu a fost prea amuzant.
Taci și pune-ți afurisita de mască, acum!
Ce naiba este cu doctorul?
Păstrează-ți încă o mască și o pereche de mănuși în buzunare,
este un fel de infecție contagioasă.
Ascultă, am vorbit cu Eva chiar acum și nu știe nimeni...
Lionel, pacienții ăștia mor, rapid. Este ceva grav.
Nu te scărpina; nu-ți atinge fața,
și nu pune nimic în gură până nu pleci de pe etaj și te speli bine.
Nici măcar nu știm dacă se transmite prin aer, așa că pune-ți masca, acum.
Și pregătește pacientul ăsta pentru morgă.
Unde este masca ta?
O am chiar aici.
Așternutul, totul se duce cu cadavrul.
Nu îți fă griji de acte, administratorul se ocupă de tot, jos.
Bine.
- Mănușile tale? - Nu am.
Unde sunt mănușile tale?
Nu ai mănuși?
Adună-te, bine?
Am nevoie de toată lumea aptă aici.
Sunt aici. 100%, bine?
Nu, nu ești. Acum du pacientul ăla decedat jos.
Despre asta vorbeam!
Asta este, am plecat de aici.
Nu mușcă!
Hei, mai am unul aici pentru tine.
Ei bine, nu mai este loc înăuntru.
Știi ceva? Deocamdată lasă-i acolo.
Credeam că doar șase oameni au murit.
De unde sunt celelalte cadavre?
Șase? Vrei să știi de unde vin?
Pediatrie, opt ani.
Camera de gardă, iar asta a fost adus de la E.M.T.
Ei bine, uite alte acte de făcut.
Grozav. Voi fi aici până joi.
În doar trei zile, am rămas o mână de angajați
cu toate paturile din spital ocupate.
Toți ceilalți au fugit, sau erau în paturile spitalului.
Toți cu excepția angajaților principali.
Am rămas, nu pentru că eram dedicat,
ci pentru că nu înțelegeam încă ce naiba se petrecea.
Unde este bucătarul?
Nu știu, dar avem cafea din belșug.
Vreau doar să mă duc acasă, să mănânc o înghețată și să dorm o săptămână.
Cred că am înghețată acasă.
Cu ciocolată?
Da, așa cred.
Dar dacă nu am, te poți îmbrăca și te poți duce acasă.
Nu mă dezbracă nimeni... fără un inel, amice.
Asta este... atât de... neconstituțional.
Așa îi elimin pe fraieri.
Văd că nu plecat toți. Bine.
Puțină varicelă nu mă va face să fug acasă plângând.
- Variolă. - Cum spui tu.
Și nu este doar variolă. Microbul ăsta nu răspunde
la niciun tratament convențional.
Nimic nu îl afectează.
Așteaptă. Sunt aici de trei zile și îmi spui că nimic nu-l afectează?
Aș fi putut juca baseball!
Fă-i doar pe pacienți cât se poate de confortabili.
Asta este ceva nou.
La pediatrie au murit deja trei asistente, așa ca să nu crezi
că nu suntem supuși riscului.
Ar putea să nu se transmită prin aer, dar se poate lua prin atingere.
Ai înțeles?
Vă întoarceți sus la treabă în cinci minute?
Nu.
Ce?
Ai fost în contact direct cu toate cadavrele din spital.
Am purtat mănuși, bine?
Ce?
Varicelă tâmpită!
Tu ai făcut asta!
D-nă! D-nă! Dă-i drumul! Totul va fi în regulă!
Ea... probabil că a înnebunit...
Nu mi-am dat seama de asta.
Se pare că odată ce febra atinge creierul,
poți să adaugi și demența violentă pe lista simptomelor.
Acoper-o.
Este moartă.
Mișcă!
Ce s-a întâmplat aici?
Am primit vești în seara asta de la Centrul pentru Controlul Bolilor.
Și?
Se pare că virusul ăsta
are un procent de mortalitate de 99,9%.
Un procent de mortalitate de 99,9%.?
Nu se poate! Am zece pacienți în salon,
care au rezistat peste 48 de ore.
Știu că ei greșesc!
Dar tipul de pe hol care încă poate vedea, are...
- Răni de variolă și restul... - Rezistență genetică mai mare.
Atât.
Ar putea fi chiar cineva
care să fie imun la chestia asta,
dar este un caz la un miliard.
Știi ceva?
Nu sunt un doctor sau un medic rezident, chiar nu trebuie să fiu aici, bine?
Nu te poți ascunde de asta.
Mai devreme sau mai târziu, toți vom ajunge așa.
Este doar o problemă de timp.
Nu am rămas în spital din motive umanitare,
vroiam doar să fiu lângă Eva.
Întreaga lume murea de epidemia asta,
dar ea era încă acolo ajutând oamenii până la sfârșit.
Acum știu că m-am îndrăgostit de ea în perioada aia.
Eva era un înger în ochii mei.
Singurul erou pe care l-am cunoscut, ei bine, în afară de doctorul Adrian.
Nu o idealizez, ei chiar îi păsa de oameni.
Oameni pe care nici măcar nu-i cunoștea.
Dumnezeule...
Cum a murit doctorul Adrian, am vrut să plec de acolo.
Am știut că nu mai există nicio speranță la spital.
Dar am rămas, am rămas ca să fiu cu Eva.
Doctore! Ești în regulă?
Nu, nu sunt în regulă!
Ce se petrece?
A venit Garda Națională
și a luat toate cadavrele. În camioane de gunoi!
Cât de degradant! Camioane de gunoi!
- Garda Națională? - Da.
Ard cadavrele în afara orașului, precum gunoiul!
Ei bine, el este doctorul Adrian.
Or să-l ardă și pe el precum gunoiul, crede-mă.
Pune-l afară, lângă ceilalți.
Dar este doctorul Adrian!
Am spus să-l pui afară!
Stai! Nu te mișca!
Nu, nu! Lucrez aici, lucrez aici!
Înăuntru! Treci înapoi înăuntru!
Cât îmi amintesc de la știri,
a fost o armă biologică care a fost dezvoltată de sovietici în anii '80.
A fost "Virusul Ziua Judecății", cu o perioadă de incubare de 66 de zile,
așa că s-a răspândit la toți, peste tot, înainte să știe cineva că există.
Deja îl avea toată lumea, dar cei Jihad l-au eliberat.
Așa s-a sfârșit lumea în doar trei săptămâni,
dacă contează cu adevărat pentru cineva.
Era evident că spitalul era istorie.
Tot ceea ce vroiam să fac, era să o iau pe Eva cu mine,
și să plecăm cât mai departe de tot ce era infectat.
- Doctorul Adrian este mort. - Nu...
Toată familia mea locuiește în Phoenix.
Vreau să vii cu mine, Eva.
Nu. Este prea târziu. Sunt infectată.
- Vreau să vii cu mine. - Nu!
Nu mă atinge! Sunt infectată!
După ce am aflat că Eva este infectată, s-a destrămat totul.
Eu mă simțeam destrămat.
Sfârșitul lumii a devenit foarte real pentru mine.
Nu i-am spus niciodată ce simțeam pentru ea.
Aș fi vrut ca ea să trăiască suficient de mult
ca să îi pot spune cât de mult o iubeam,
ca să nu trebuiască să port în mine sentimentele alea
până astăzi.
Eva!
Nu am aflat niciodată ce s-a întâmplat cu Eva după ce a dispărut.
Încă am coșmaruri fugind în continuu
prin spital căutând-o,
dar negăsind-o niciodată.
- Doctore... Doctore... - Ajută-mă, ajută-mă...
Doctore, ascultă...
Cine este acolo?
Sunt Lionel Verney.
Lionel...
Ai văzut-o pe Eva?
Poate au luat-o și pe ea la groapă.
Nu știu cu siguranță, nu pot vedea!
Există înregistrări?
Doctore... Doctore...
Doctore...
Adam? Ascultă, ai văzut-o pe Eva?
Este moartă. Tu urmezi...
Minți. Minți!
Nu îl lăsați să plece! Poate vedea! Poate vedea! Verney!
Nu mă mai urmăriți!
Infectații m-au fugărit câteva străzi până i-am pierdut.
Am crezut că voi muri ca toți ceilalți,
dar eram imun.
Nu aveam nicio idee ce se întâmplă în lumea din afară.
Spitalul în care trăisem, era ca un cocon.
Vedeți, nu toți cei bolnavi erau orbi.
Am văzut unul care încă putea vedea.
S-a repezit la un grup de trei infectați orbi
și l-a făcut bucăți înainte să poată țipa.
Este în regulă, este în regulă. Te pot ajuta.
- Pot vedea! - Ajută-mă! Ajută-mă!
Nu îl lăsa pe măcelar să mă prindă!
Te rog, nu îl lăsa pe măcelar să mă prindă!
Haide, pe unde?
Am ajutat pe unul dintre infectați să ajungă acasă,
înainte să fie ucis. Am fost prost.
Mulțumesc... Mulțumesc... Te rog, du-mă înăuntru, du-mă înăuntru.
M-a dus în fața unui magazin
unde locuia împreună cu un grup de alți infectați care erau orbi.
Cheile sunt în buzunarul meu. Deschide-mi, te rog, ajută-mă să intru!
Nici vorbă, nu intru acolo...
Îmi pare rău.
Poate vedea! Prindeți-l! Băgați-l înăuntru!
Dați-mi drumul! La naiba, mă infectați!
Prindeți-l! Mâncați-l! Mâncați-l!
M-au apucat de cap și m-au târât în adăpostul lor murdar.
Erau toți canibali.
S-au adaptat să se hrănească din cadavrele celor
care mureau de foame după ce mâncarea a încetat să mai vină în oraș.
Probabil că au mâncat mai întâi toate pisicile și toți câinii.
Nu am mai văzut niciun animal de atunci,
nici măcar șobolani sau porumbei.
Scoateți-i pantalonii și pantofii ca să nu poată să fugă nicăieri.
Unde este? Unde este?
Unde este? O să îl omor!
Nu îl atinge nimeni! Poate vedea!
Unde este?
Poate vedea. Poate vedea...
Nu l-am ucis pe fratele tău. De ce l-aș fi adus aici?
Cine va rămâne dacă vom continua să ne mâncăm unii pe alții?
Avem nevoie de el.
Cadavrul lui Robert se va strica în curând. După aceea vom muri de foame.
Așa că diseară, ne vei duce la un supermarket.
Dacă vei refuza, vei fi singura noastră mâncare.
În regulă! În regulă, o să vă duc.
Cu siguranță ai să ne duci!
O să vă duc chiar acum.
Erau bolnavi și aveau nevoie de ajutor, dar eu doream doar să-i omor.
Adică, mă simțeam vinovat pentru lipsa mea de sensibilitate, dar nu simțeam
decât repulsie pentru ei.
Mi se făcea rău până și să mă uit la ei,
să-i miros sau să le ascult vocile tremurânde.
Dar în sinea mea, știam că nu mai rămăsese nimic uman în ei.
Ne duce la locul de ardere!
- Taci! Nu este fum! - Ne duce la groapă!
Ne duce la groapă!
Este o capcană! Este o capcană!
Odată ce a răsărit soarele, duhoarea s-a mărit odată cu temperatura.
Populația din Tucson înainte de infecție era în jur de un milion de oameni.
Nu știu câte cadavre au transportat cei din Garda Națională afară din oraș
dar mirosea ca cele mai îngrozitoare mirosuri
care mi-au murdărit vreodată sinusurile.
La lumina zilei am văzut cât de gravă era situația.
Nu știu câte cadavre
erau îngrămădite în jurul oricărei surse de apă.
Unii au căzut și au vărsat chiar acolo pe loc,
indiferent unde căzuseră.
Să mori de infecție, era un mod înspăimântător de a muri.
Dureros până la sfârșit.
Mirosul era atât de sufocant,
încât am fugit înapoi la stadionul de baseball,
unde știam că aerul era încă curat și mirosea a iarbă proaspătă.
Sezonul de baseball se terminase, permanent.
Cel puțin teroriștii care făcuseră asta muriseră
în același mod groaznic ca și rasa umană.
Am crezut că eram singura ființă vie
în viață din întregul oraș.
Nu știu de ce, dar brusc am fost cuprins
de claustrofobie și a trebuit să părăsesc stadionul.
Atunci m-a găsit Ray
în fața Tucson Electric Park, în chiloți,
stând acolo ca o persoană nebună.
Nu am știut atunci, dar el a crezut
că sunt infectat și a oprit să mă omoare cu arma lui.
Scuză-mă, nu am văzut nicio femeie pe aici în ultima vreme. Tu ai văzut?
Nu, vorbesc serios.
Nu, nu am văzut.
Care este povestea ta?
Credeam că am orașul ăsta numai pentru mine.
Ei bine, cu excepția vagabonzilor nebuni care ies noaptea.
Spune, nu ești nebun sau bolnav, nu-i așa?
Nu...
Asta este bine.
Se face târziu.
O să fii în regulă aici singur la noapte?
Nici eu nu credeam. Urcă.
- Eu sunt Lionel. - Eu sunt ray.
De fapt, spune-mi "Titanicus".
Ray, m-a învățat tot ceea ce știu.
Este o nebunie, nu-i așa?
Eram sus în munți când au început toate astea.
Dar m-am gândit, știi ceva?
Să mă întorc în civilizație și totul va fi în regulă.
Ei bine, m-am întors în oraș acum o săptămână și ce văd...
Apocalipsa.
Unde s-au dus toți?
Ce, abia ai venit aici?
O poveste amuzantă.
Ieri, mă plimbam pe Forth Avenue, bine?
Și ei erau peste tot.
Și văd un grup care tăbărâse pe un amărât.
Adică erau pe el, de parcă era o bucată de sushi.
Am început să merg în direcția aia și am simțit o mână pe umăr.
M-am întors și am văzut una din "chestiile" alea, mă putea vedea.
Adică nu putea vedea la fel de bine ca noi,
dar putea vedea destul ca să-și dea seama că nu eram infectat.
Te-au prins?
Nu! Am scos arma, am lipit-o de capul nemernicului
și i-am împrăștiat creierii pe toată mulțimea aia.
În momentul ăla am realizat că priveam greșit situația.
Trebuia să văd jumătatea plină a paharului, în loc să o văd pe cea goală.
Înțelegi ce vreau să spun?
Nu prea.
Sunt nebuni, nu-i așa?
Așa că lupt cu focul împotriva focului. Este un război "psihologic".
Război psihologic...
Aici locuiești?
Nu, am rămas fără benzină.
Ce facem acum?
Mergem să găsim altă mașină.
Asta este a patra mașină pe care am avut-o săptămâna asta.
Schimb mașinile precum chiloții. Haide.
Închide ușa.
Aici stai?
Credeam că ți-ai făcut rost de o mare proprietate pe coline.
Încerc să nu atrag atenția asupra mea mai mult decât este necesar.
Ce este cu tricoul ăla atunci?
Vrei să pui niște pantaloni pe tine?
Ai niște haine în plus?
Urmează-mă.
Aici este camera de război din centru.
Nu atinge nimic, bine?
Am micul meu "Feng Shui" aici,
ca să nu mă împiedic de lucruri în mijlocul nopții.
Aici sunt hainele. Alege.
Sunt toate verzi.
Da, ești într-un depozit militar.
Urăsc verdele.
Se pare că va avea nevoie și de chiloți noi.
Ai și pantofi?
Îmi pare rău, nu am pantofi. Avem doar ghete.
Avem foarte multe perechi de ghete.
Rahat...
Ai auzit asta?
Nu o să putem să adormim
cu chestia aia afară, nu?
Deci noi avem ziua, iar ei au noaptea.
Nu chiar.
Așteaptă, așteaptă!
Doar nu o să ieși acolo să începi să împuști oamenii, nu-i așa?
Din momentul în care chestiile astea gustă din carnea umană,
atunci ei trec linia, iar în ceea ce mă privește,
nu mai fac parte din rasa umană.
Nu mai sunt oameni, Jack.
Sunt canibali... mutanți.
Uită-te la ei!
Oprește-te!
Ia-ți mâinile de pe mine!
Sunt doar oameni.
- Sunt bolnavi și au nevoie de ajutor. - Oprește-te.
Secolul 21 s-a terminat, Jack.
Nu a mai rămas nimeni să înceapă cu corectitudinea.
Ăsta este anul unu, și suntem noi contra lor.
Dacă vrem să supraviețuim,
sunt două lucruri de care nu avem nevoie acum.
"A" nu avem nevoie de homosexuali și, Dumnezeule,
în special de lesbiene, ar fi absolut...
inutili în încercarea de a repopula nouă lume!
Nu am terminat!
Și "C", nu avem nevoie
de prostia liberală care să încerce să ne facă să ne simțim mai bine făcând
indiferent ce trebuie să facem ca să supraviețuim.
Da, da. Știu, știu.
Așa că nu mai încerca să mă faci să mă simt vinovat
că le zbor capetele de pe umeri câtorva mutanți, bine?
Știi care este problema ta?
Nu ești atât de bine "adaptat" ca mine.
O să te prindem, Diavolule!
Ray! Ray, unde ești?
Ce naiba crezi că faci?
Ei bine, este puțin cam mult "yin-yang"
aici acum,
și avem nevoie de puțin "zen".
Câți oameni ai omorât?
Calibru 45, model 1911 automat.
Citește asta.
Câți oameni ai omorât?
Uite-o. Arma de asalt M-16.
Ține-o cu tine tot timpul.
Câți oameni ai omorât?
Nu știu, 45, 60.
Nu am ținut socoteala.
Realizezi că îți spun "Diavolul"?
Da, este o parte a războiului psihologic
despre care ți-am vorbit.
De ce trebuie să fie un război?
De ce nu putem merge acolo să-i ajutăm pe oamenii ăia?
Aici era. Sun Tzu.
"Arta Războiului".
Mă aștept să o citești pe asta,
din scoarță în scoarță până mâine seară.
Acum, tu ești obosit, iar eu am nevoie de niște timp singur.
Este un nebun afurisit.
Asta... este noua ta casă.
Somn ușor, Jack.
Nebunul naibii.
Deci, ai citit Sun Tzu. Vreo întrebare?
De ce m-ai tuns?
Am încercat să-ți scot înfățișarea aia de
"Om de la țară" pe care o aveai.
Să nu mă mai atingi niciodată!
Sau ce? Ai să mă razi pe picioare?
Nu fă o mare chestie din asta, Jack.
Numele meu nu este Jack! Este Lionel!
Lionel Verney!
Să-ți spun ceva, dacă întâlnim vreodată vreo femeie,
te rog să mă lași pe mine să vorbesc.
Asta faci aici?
Încerci să agăți femei!
Eu știu ce fac aici. Tu ce faci aici?
Nu fii un Neanderthal!
De fapt, tu ești un Neanderthal.
Știi, în urmă cu o lună, ți-ar fi dat tratament.
Dar acum, lumea asta este un Rai al nebunilor,
iar eu sunt blocat în ea împreună cu tine!
Nu sunt nebun, Jack.
Sunt ultima, cea mai bună și singura speranță a lumii.
Tu cine ești? Cea mai bună speranță a mutanților?
Știi ceva? Mă întorc.
O lecție de istorie, Jack.
Noi am devenit specia dominantă,
pentru că i-am terminat pe Nenderthali.
Nu îți pare rău de asta, nu-i așa?
Exact același lucru se petrece acum,
doar că tu dai vina pe întreaga rasă umană.
Mai bine ai intra în program, Jack,
sau vei fi terminat ca și acei Neanderthali, amice.
Ray și cu mine am început să ne enervăm unul pe celălalt,
până când lucrurile au explodat în a treia zi.
Țineam socoteala.
Țineai socoteala? Ce socoteală?
Câte zile de cumpărături mai sunt până la Crăciun?
Știi ceva?
Asta este ultima tâmpenie
pe care o suport din partea Neanderthalului "Neo-Con"!
Sau ce vei face? Tâmpit liberal idiot!
Tu m-ai făcut să fac asta.
Bună lovitură.
Ești un idiot, știi asta?
Ridică-te. Ridică-te!
- Nu pot. - De ce?
Nu... nu știu.
- Coastele tale? - Da...
Să nu faci vreo prostie, ai înțeles?
Ești infectat!
Deci, acum știi...
De ce dracului nu mi-ai spus?
De ce crezi că te-am adus aici?
Ce idiot poți fi.
Mai avem la dispoziție doar vreo două zile
să te învăț absolut tot ce știu eu.
Câteva zile? Mai ai doar câteva ore de trăit.
Ești sigur de asta?
Am văzut sute de oameni în situația asta.
Lucrez în medicină, ar trebui să știu lucrurile astea.
Adu-mi sticla de vodcă.
Nu pot să cred.
Du-te și adu-mi sticla de vodcă.
Nu pot să cred.
Și citește cartea, Lionel!
Poftim?
Jură-mi că vei citi cartea!
Da, mă rog.
În următoarea zi, l-am îngropat pe Ray în parc,
la umbra palmierilor.
Bine, voi citi cartea. Acum taci din gură!
Odată ce a conștientizat că e infectat,
a salvat rasa umană în singurul mod care i-a mai rămas.
Încă îi mai simt lipsa.
Ray a făcut provizii de orice, cu excepția alimentelor.
După trei zile în care nu am mâncat,
îmi era așa de foame, încât m-aș fi dus să caut orice de mâncare.
Magazinele erau curățate de tot,
așa că am început să caut în apartamentele și clădirile părăsite.
Am găsit hrană, dar era să nu scap de acolo cu viață.
E cineva aici! Și ne fură mâncarea!
Doar rețeaua municipală era alimentată
de către marea centrală nucleară aflată în deșert.
Orice altceva era alimentat ce către centralele de curent din oraș.
Luminile stradale au funcționat până s-au ars becurile.
Dar și eu voi trăi în întuneric
odată ce generatorul de curent va rămâne fără combustibil.
Nu mai existau mașini de spălat.
Când aveam nevoie de haine curate, luam unele din vitrinele magazinelor.
Miroseam puțin mai frumos
dar încă nu aveam pic de mâncare în stomac.
Nu puteam să stau să flămânzesc
atât timp cât știam că este mâncare din belșug care mă așteaptă.
Singurul lucru care stătea între mine
și foamete, erau acei oameni infectați.
Foarte mulți.
M-am căit că nu luasem arma lui Ray cu mine.
Aș fi putut să mănânc în acea noapte, dacă aș fi știut s-o folosesc.
Tuturor le e frică de arme, chiar și celor infectați,
așa că am rămas treaz toată noaptea, încercând să învăț să folosesc acel pistol.
Vrei să ne furi mâncarea?
Nu toată. Orice în afară de mâncarea de câine.
Lasă-mă să-ți arăt ce le facem noi hoților.
Vezi asta?
Și noi avem arme.
Arunc-o! Arunc-o! Te voi împușca!
Acum poți mânca. Să nu încerci să faci vreo prostie.
Știm cine ești!
Știm unde locuiești!
Cei infectați erau majoritatea orbi.
Nu aveau nicio șansă cu mine.
Cei infectați știau
unde stau, așa că mi-ar fi dat foc chiar în următoarea zi.
Știu că mă confundau cu Ray,
deoarece cineva a scris pe ușa mea "Dați-i foc la Diavol".
Ray trebuie să-și fi făcut mulți dușmani.
Am cutreierat orașul în căutarea unei mașini cu cheile în contact.
Vroiam să conduc până-n Phoenix, unde locuiau părinții mei, ca să aflu
dacă și ei au supraviețuit.
Dacă eu n-am fost afectat de infecție,
poate că nici ei nu au fost,
așa în cazul în care era vorba despre gene puternice.
Mai vroiam, deasemenea, și să las în urmă duhoarea morții
care plutea deasupra Tucson-ului.
Am urmărit fumul care se înălța în depărtare
acolo unde staționa Garda Națională.
Dacă mai era cineva în viață, m-am gândit că ei ar putea fi.
Dar am găsit numai cadavre, răpuse de infecție.
Aproape un milion de cadavre au fost arse și aruncate în containere de gunoi.
Doar o lună mai târziu,
stăteam în spatele lor în trafic,
înjurându-i că ei conduc prea încet pe banda de viteză.
Nu știam ce aveam să găsesc în Phoenix,
așa că m-am înarmat cu câteva grenade
și cu o mitralieră automată.
Vesta antiglonț nu a fost nici ea o idee rea.
Din câte știam, Phoenix-ul era de zece ori mai periculos decât Tucson-ul.
Nu am mers pe autostradă.
M-am gândit că e sufocată de multe mașini și de blocaje,
așa că am luat-o pe drumurile lăturalnice.
La jumătatea drumului, Phoenix-ul dispăruse într-o explozie termonucleară,
odată cu familia mea.
Dumnezeule. Dumnezeule.
Dumnezeule. Phoenix...
Explozia a fost atât de puternică, încât chiar la 70 de km distanță,
mi-a întors Hummer-ul cu susu-n jos.
N-aș fi supraviețuit dacă aș fi condus altă mașină mai mică.
Suspensia a fost distrusă, iar motorul nu mai pornea.
Phoenix dispăruse,
așa că a trebuit să mă întorc spre Tucson pe jos.
Știam că nu e o idee prea bună să merg prin hazardul nuclear
dar nici să rămân în Hummer și să respir acel aer toată ziua.
Dacă familia mea nu murise înainte de asta, acum cu siguranță știam că sunt toți morți.
Cine dracu' ar putea face una ca asta?
Ce dracu' s-a întâmplat? Era un mister.
Cred că mersesem vreo 15 km
înainte să dau de cimitirul de avioane,
acolo unde sunt depozitate toate avioanele în deșert.
Mi-aș fi dorit să știu să pilotez,
aș fi putut să urc în oricare și să zbor de acolo.
Dacă mai erau și alți supraviețuitori la fel ca mine în Mexic sau în Canada?
Tocmai am fost martorul unei explozii nucleare și am supraviețuit,
una din marile realizări științifice ale omenirii
și iată cum eu merg în acea mare de umbră a acelor giganți
care puteau zbură de-a lungul lumii la fel de repede ca un glonte,
iar ei doar stau acolo, ca niște dinozauri.
Mă gândeam dacă acele avioane cu reacție
ar fi la fel de impresionante ca piramidele peste câteva mii de ani,
acum când omenirea a fost azvârlită din nou în trecut.
Un deșert plin de dinozauri.
Acolo unde e un cadavru, se vor găsi mereu și cheile unei mașini.
Și uneori, chiar și câte un rezervor plin.
Morții nu mă mai deranjau,
doar cei infectați nu erau încă morți,
doar pânda celor infectați, mă mai enerva.
E uimitor cu ce te poți învăța.
Când m-am întors în oraș,
m-am decis să mă opresc și să mă uit la una din acele case dichisite
de care mă tot miram,
doar ca să văd cum trăiau și alții.